Amandus Heinrich Adamson sündis 12. novembril 1855 Paldiski lähedal Uuga-Rätsepa talus. Tema isa oli meremees, ema talu peretütar. Paraku jäi isa merel kadunuks ja ema oli edaspidi sunnitud õmblus- ja juhutöödest perele üksinda elatist teenima. Hoolimata majanduslikust kitsikusest oli Amanduse kasvukeskkond – talu looduslikult kaunis kohas mere rannal, kõrge paekallas ja iga ilmaga muutuv meri selle all – ideaalne tõukejõud kunstilembelisele lapsele. Tulevane skulptor alustas oma loominguga juba väga varakult, nikerdades sadamakail istudes puidust laevakesi.
Seitsmeaastaselt algas noore Amanduse koolitee Tallinnas Toom-Vaestekoolis, mis oli ühtlasi lastekoduks. Koolis märkas tema annet õpetaja Bergmann, kes vabastas poisi majapidamis- ja aiatöödest, kinkis talle väljalõikamisnoa ja andis koguni võimaluse oma töid ühes Tallinna kunstikaupluses müüa. See oli esimene suurem tunnustus tulevase kujuri kunstihuvile. Seeläbi suutis noor Adamson end ka juba ülal pidada ning asus edasi õppima Tallinna kreiskooli. Amandus Adamson oli oma kutsevalikus juba varakult kindel ja täis otsustavust astuda Peterburi Kunstide Akadeemiasse, et temast saaks kujur.
Et lastekoduelu talle eriti meelt mööda ei olnud ja et igatsus pealinna kunstikooli järele aina kasvas, otsustaski tulevane kunstnik 14-aastasena koolist põgeneda, Peterburi sõita ja katsetele minna. Esimene katse lõppes siiski tulutult – nooruse ja kogemuste nappuse tõttu pidi ta pettunult koju tagasi pöörduma. Koolist põgenemise eest ootas teda aga karm füüsiline karistus, mille tagajärel saatis neerukahjustus Amandus Adamsoni kogu tema edasise elu. Saadud karistus ja kooli range kord olid iseseisvale ja sihikindlale noormehele liig ning ta palus emal end koolist ära võtta.
1870. aasta sügisel asus kujur ametit õppima Bergi puutöökotta Tallinnas. Järgnevaks kolmeks aastaks sai temast tisleriõpilane, mille kaudu omandas kasulikke teadmisi ja oskusi puu voolimises. Akadeemiasse sisse astumist katsetas Amandus uuesti 1873. aastal, kuid sai taaskord äraütleva vastuse. Nüüd jäi ta Peterburi ning asus elatise teenimiseks tööle Bollhageni kunstilise mööbli töökojas, mis oli spetsialiseerunud vana mööbli kopeerimisele. Hiljem siirdus ta tööle akadeemik Šutovi puunikerdusateljeesse, eesmärgiga omandada vajalikke oskusi akadeemiasse õppima saamiseks. Kuna soov kunsti tudeerima minna nüüdseks juba üsna suure kogemuste ja oskuste pagasiga kujuris aina süvenes, hakkas ta otsima uusi võimalusi oma unistuse teostamiseks. Suur tahtejõud viis Amanduse soovituskirja otsinguil koguni jalgsimatkale Riiga ja tagasi. Soovituse sai ta viimaks aga hoopis ühe mõjuka Paldiski linnakodaniku, õpetaja ja kohtuniku Karl Friedrich Kalki, käest, kellele ettevõtliku, energilise ja tuliverelise noormehe tulevikupüüded muljet avaldasid.
1891. aastal naases Adamson Peterburi, kus jätkas intensiivset loomingulist tegevust vabakutselise kunstnikuna. End jälle suurlinnas sisse seades, väisas ta tihti kodumaad, nii Paldiskit kui Pakri saart. Samal ajal püüdis ta siin ka oma töid tutvustada, kuid kuna tellimusi Eestis ei jagunud, tuli temalgi, nagu enamikel kunstnikest, siiski võõrsil tööd jätkata. 1901. aastal võttis Amandus Adamson oma töödes uue suuna monumetidele. Tema esimeseks tellitud tööks sai „Russalka” Tallinnas (1902). Sellele järgnes ridamisi uusi tellimusi nii Venemaal kui Eestis. 1905. aasta revolutsioonilistest tuultest hoolimata püsis Adamson endiselt Peterburis, samal ajal kui suur seltskond eesti soost kultuuritegelasi, eesotsas Ants Laikmaaga, sealt lahkusid. Adamsonist sai 1907. aastal Peterburi Kunstide Akadeemia akadeemik, kelle käe all õppisid teiste seas ka Nikolai Triik ja Konrad Mägi. Neil aegadel hakkas Amandus huvituma ka maalikunstist. Ta oli skulptuuris jõudnud tipptasemeni ja otsis nüüd sellele vaheldust. Hobi korras valmisid mitmed maalid põhiliselt Itaalia ja Eesti maastiku ja mere ainetel.
![](https://amandusadamson.ee/wp-content/uploads/2022/02/Adamsoni_maja.jpg)
Naasmine Paldiskisse (1918-1929)
1918. aastaks oli tsaar Venemaal kukutatud ning maa laostunud. Amandus Adamson oli lakkamatult töötanud monumentide kallal. Tema tervis halvenes ning läbi kukkunud Romanovite projekt võttis endaga kaasa ka Amanduse varanduse. Kunstnik naases kodumaale – Paldiskisse. Seal pöördus ta alguses tagasi skulptuuride juurde, kuid peagi sai tellimusi uute monumentide loomiseks.1922. aastal töötas kunstnik pikemat aega Itaalias. Käies veel hiljemgi tihti Itaalias, tuli kunstnik siiski Paldiskisse tagasi. 26. juunil 1929. aastal varises vanameister südameataki tagajärjel kokku ja suri. Ta on maetud Pärnu Alevi kalmistule, oma monumendi kõrvale. Sealsamas on ka maetud ta noorim tütar Maria.
Amandus Adamson töötas tarmukalt viimase minutini, jättes endast maha hulgaliselt lõpetamata skulptuure.